25,40 Se spune ca de aici a început totul.
Că toți suntem copiii Africii.
Dar dacă este așa, de ce aratăm atât de diferit?
Și cum ar putea o mana de familii africane sa umple tot Pamantul cu oameni?
o femeie
o misiune la nivel mondial
ca sa raspunda la O SINGURA intrebare
cum am ajuns aici?
Sunt Alice Roberts, doctor in medicina și antropolog.
Sunt fascinata de ceea ce oasele,
pietrele,
și chiar trupurile noastre,
ne pot dezvalui despre trecutul nostru îndepărtat.
Plec în căutarea urmelor lăsată de strămoșii noștri africani
și a călătoriilor lor pentru a popula lumea.
De data aceasta, cel mai intrigant puzzle.
E frumoasă.
Cum au putut oamenii sa faca lunga și periculoasa călătorie spre Australia,
chiar înainte de a ajunge in Europa?
Sunt îngrijorata cand vom matura aceste întrerupătoare.
Vino cu mine pe urmele strămoșilor noștri in cea mai epica aventura desfasurata vreodata.
INCREDIBILA CALATORIE A OMULUI
AUSTRALIA
(: SDR :)
Nimeni nu știe cum au ajuns primii oameni in Australia.
<< Astăzi, 41°C în Mildura și 41°C in Swan Hill.>>
Incep călătoria de acolo de unde se pare ca s-a încheiat:
dintr-un indepartat pustiu, la 800 km de Sydney.
Peisajul este atât de uscat și de sterp!
La mijlocul dimineții, sunt deja peste 40°C.
Frige!
Și cum iesi din mașina, te inconjoara sute de muste.
Nu este foarte plăcut!
E greu de imaginat de ce strămoșii noștri au vrut să-si facă "casa" in acest loc.
Dacă intr-adevăra asta s-a întâmplat.
Există atât de puține dovezi.
Dar recent, aici s-a găsit ceva.
Warren Clark este unul dintre puținii oameni care știu locul.
Mergem pe creasta.
-Acolo? -Da.
Descoperirea a fost facuta de o tanara aborigena australiana.
O tanara s-a împiedicat in acel loc.
Si-a chemat profesorul in ajutor.
Populatia a inceput sa se agite gandindu-se ca era intr-adevar o descoperire importanta.
De îndată ce a fost descoperit, situl a fost îngropat din nou, pentru a-l proteja.
Si astazi este încă un secret?
Da, va ramane un secret pentru totdeauna, asa cum au vrut bătrânii.
Este un sit foarte pretios.
Este trecutul nostru si-l vom pastra si proteja pentru generatiile viitoare.
Am venit aici intr-o zi specială:
pentru prima dată de cand sit-ul a fost reîngropat,
populatia aborigena locala și arheologii verifica inca o data descoperirea.
Peste 500 de urme umane.
Aici este călcâiul.
Și puteți vedea aici cum piciorul s-a ridicat, locul în care a fost arcul piciorului.
Degetul mare este acolo. Deci, aceasta este piciorul drept.
Este uimitor să vezi ceva care este atât de efemer: normal astăzi, dispărut mâine.
E o amprentă destul de mare.
-Da, e bine hrănit. -Da.
Solul e aspru, nu-i așa? Se simte ca un pietriș.
-Este un fel de lut? -E ca ceramica noastră.
Și il simtiti ca pe ceva personal, pentru că...
-...este moștenirea voastra, nu-i așa? -Una dintre cele mai vechi culturi din lume.
Deci, este foarte special și unic.
Dar cui apartin urmele?
Tanya Charles era aici când au fost găsite.
Celelalte persoane care erau cu noi, spuneau: <>
Și noi gandeam: "Nu, sunt ale nostre."
Voi băieți purtati pantofi. Noi nu. Nu atunci.
Stiam în inimile noastre că erau ale noastre.
Oamenii de stiinta și vanatorii aborigeni au interpretat urmele de barbati, femei și copii
care au mers și au alergat în jurul malurilor a ceea ce a fost odată un lac.
Urma cea mai bizara se pare ca a aparținut unui om cu un singur picior.
Am vazut că avea doar un picior, dar nu ne-a venit să credem.
Da.
Pentru că, știi cum e, un om cu un picior în acele timpuri este ca:
"Oh, înfricoșător. Vana un cangur și l-a ratat prima data."
Asa este.
Dupa a doua incercare ratata, l-a prins și i-a zdrobi un genunchi.
Când au trăit acești oameni?
Cu noua tehnica numita "datare luminiscentă"
oamenii de stiinta pot masura cea mai slabă stralucire
a grauntilor de nisip ale urmelor analizate.
De aceea, pot calcula când au fost facute urmele.
Rezultatele au fost uimitoare:
urmele au circa 20.000 ani.
Urmele reprezinta ceva intim, pentru că e un moment din viața cuiva,
care a trecut pe aici.
Arata ca o amprentă făcuta ieri
si totuși are aproximativ 20.000 ani.
Sunt de când primii oamenii au ajuns in Australia,
mult timp după ce am colonizat Europa și Asia?
Cu siguranță ca are sens, având în vedere cât de departe este Australia.
Dar mi s-a spus că aici există o alta dovada
care ar putea rasturna această idee cu susul în jos.
Caut rămășițele unui animal dispărut:
cangurul gigant.
Aici este de abia amiază și e foarte cald.
Ce-i asta?
Este un băț.
De departe mi-am zis: "Este un cangur gigant?"
Nu, e doar un băț.
O gramada de bețisoare.
Acesta este unul dintre lungile oase ale piciorului cangurului de astazi.
Uite!
Deci, avem doua.
Și dacă le pui împreună asa,
este osul degetului de la piciorul unui cangur gigant de demult.
In final, putem vedea că practic este la fel ca acesta,
dar care face parte dintr-un alt animal.
Au aceasi lungime, dacă vi-l imaginați ca pe un fel terminatie a acestuia.
Puteți vedea cât de diferite sunt.
Și vă puteți imagina cât de greu era acest animal.
Cangurii gigant putea atinge pana la 2,5 metri inaltime.
Se pare că au dispărut acum aproape 50.000 ani.
Ar putea aceasta sa se datoreze unui nou prădător care a aparut pe scena?
Dacă este așa, ar însemna că prădătorul suntem noi, oamenii,
ajunsi aici acum mai mult de 20.000 ani.
Și este ceva, sau mai degrabă cineva,
care vine in sprijinul acestei sosiri timpurii:
Mungo Man.
Aceasta este craniul unui Mungo Man.
Aceste oase sunt cele mai vechi rămășițe umane gasite vreodată în Australia.
Sunt incredibil de vechi.
Cele mai prudente estimări le-au datat la 40.000 ani,
iar unii spun ca ar putea avea până la 60.000 ani.
E extraordinar,
deoarece însemna că oamenii moderni au ajuns în Australia
înainte de a ajunge in Europa.
Care pare foarte puțin probabil.
Nu numai ca Australia este mult mai departe de Africa, decât Europa,
dar mai este si un ocean de traversat.
Atat de improbabila pare aceasta călătorie,
incat unii oameni de stiinta au pus-o la îndoială.
În schimb, ei sugereaza ca australienii au evoluat la nivel local.
Și într-adevăr este un mister.
Problema este că există foarte puține dovezi fizice
care să sustina că tot drumul din Africa până in Australia, a fost vreodată făcut.
Este unul dintre cele mai mari puzzle-uri ale călătoriei noastre umane.
Există o singură cale de a rezolva acest mister:
să ne întoarcem la începutul drumului...
...in Africa.
Mai inainte, am văzut dovezile care spun că cei mai multi dintre noi descindem
dintr-un grup mic de oameni care au parasit continentul acum aproximativ 70.000 ani.
O teorie spune ca acele familii au traversat Marea Roșie,
și apoi au avansat spre est, "lipiti" de țărm.
Atunci, probabil ca au luat-o de-a lungul coastei indiene.
Deci, acesta e primul loc unde trebuie cautate dovezi ale călătoriei spre Australia.
Ar fi nemaipomenit sa gasim un traseu plin de unelte de piatra si fosile umane
de-a lungul intregii coaste indiene.
Din păcate, ele pur și simplu nu există.
De-a lungul a mii de kilometri de coastă, nimic.
Dar poate ca eu caut în locul nepotrivit.
Am auzit că au fost descoperite noi dovezi într-un colt foarte îndepărtat al Indiei.
Unul care se dovedește dificil a ajunge.
S-ar putea sa fim nevoiti sa luam un tuk-tuk.
Recent s-au găsit dovezi
intr-un sit arheologic aflat la o distanta foarte mare de coasta.
Se numește Jwalapuram, și este chiar în inima sudului Indiei.
E o frumoasă vale fertila.
Imediat sub suprafața, este un strat gros de cenușă albă.
Astăzi, este impanzita de familiile sărace din satul Jwalapuram,
care vând aceasta cenușa companiilor chimice.
Dar cenușa în sine are de spus o poveste incredibila.
Incepe cu mii de ani în urmă, când a erupt Muntele Toba din Sumatra.
Un supervulcan.
Cea mai devastatoare erupție din istoria umană.
Norul de cenușă a fost ejectat la peste 2.000 km spre nord-vest,
ajungând până în India.
Imaginați-vă cum ar arata un peisaj luxuriant transformat brusc.
Nori de cenușă în aer, sufocand viață animală și vegetală.
A fost un dezastru ecologic.
Deci, ce poate sa ne spuna Toba?
Avem o dată exactă: Toba a erupt acum 74.000 ani.
Întrebarea noastra este:
erau oamenii moderni in India in momentul în care s-a întâmplat?
Până de curând, răspunsul a fost "nu", dar o noua descoperire l-ar putea schimba.
Arheologii indieni si-au unit forțele cu Mike Petraglia, de la Universitatea Cambridge.
-Seeamana cu o lamă. -Da, domnule.
Dar cel mai important: este șlefuita pe toata lungimea.
Seamana cu un capăt de racletă.
Mike face cateva revendicări surprinzătoare bazandu-se pe ceea ce a gasit în cenușă.
Aceasta este supereruptia lui Toba, depozitul reprezentand căderea de cenușă.
-Este o mare cantitate de cenușă. -Da, sunt aproximativ 2 metri de cenușă.
Partea inferioară este ceea ce noi numim "cenușa primara".
-Cenușa de aici, chestia asta gri. -Da, acolo se vede un contact foarte fin.
Cenușa începe aici și merge în sus,
până la 2 metri.
Și ceea ce este foarte frapant, este că am gasit foarte multe artefacte spectaculoase.
E ca un mic vârf de lance.
Da, exact asta este. Credem că este vârful unei sulițe.
La această piesă e foarte interesant ca vârful este rupt.
Astfel știm ca sulița a fost aruncata și s-a rupt în timp ce era folosita.
Este important ca această piesă speciala
am gasit-o în depozitele de sub cenușă, de acum 78.000 ani.
-Deci ii știi varsta? -Ii stim foarte precis varsta.
-Are între 78.000 și 74.000 ani. -E o datare foarte, foarte timpurie, Mike.
Da, și este importanta aceasta datare
pentru că aceste varfuri de lance s-au găsit si în Africa de Nord,
datate undeva între 90 și 60.000 ani.
Deci, varful nostru se potrivește exact cu acest interval de vârstă.
Mike crede ca aceasta este o dovada că strămoșii noștri au trecut pe aici.
Dar ar fi putut supraviețui unui supervulcan?
Impreuna cu acel varf de piatră echipa a mai găsit multe alte feluri de unelte.
Avem o continuitate a uneltelor, atât sub, cat și deasupra cenușii.
Avem sute de artefacte care arata destul de asemanator.
Asa e. Asta înseamnă că populația care a fost aici inainte de cenușă
a supraviețuit supereruptiei lui Toba?
Da, acesta e argumentul nostru,
că indiferent cine era aici a supraviețuit supereruptiei lui Toba.
Chiar dacă a fost un eveniment major care le-a efectat,
aceste populații au supraviețuit evenimentului vulcanic.
Dar unde a lasat specia noastra aceste unelte?
Exista multi oameni de stiinta care nu se lasa convinși
pana cand echipa nu va găsi mai multe dovezi, cum ar fi oase umane.
Dar trebuie s-o spun: eu personal sunt destul de convinsa de dovezile de aici.
Deci Jwalapuram acum 78.000 ani
este prima mea etapă pe traseul spre est din Africa.
Unde s-au dus apoi?
Pana la urmă, este un indiciu că primii noștri strămoșii poate ca au venit pe aici.
Poate unele familii care au supraviețuit lui Toba
au început să se răspândească încet pe continent.
Nu fac o calatorie chiar în sensul convențional,
in care strabat distante mari
încearcand să refac drumurile parcurse de primii oameni,
pentru ca în realitate vorbim despre o expansiune a populației.
Presiunea numarului și concurența pentru resurse.
Este firesc ca oamenii să se răspândească în teren.
Vă puteți imagina
grupurile de familii divizandu-se si imprastiidu-se în toate direcțiile,
iar arborele genealogic crescand și întinzandu-se treptat.
Dar în spatele acestui val de colonizare spre est,
unele familii ar trebui sa fi rămas pe loc și sa se inrădăcineze acolo.
Și poate că populatia ramasa
ar putea oferi următorul indiciu.
Țările din jurul Oceanului Indian sunt punctate cu triburi izolate
care arata foarte diferit fata de oricine altcineva.
Pot ele aduce un pic de lumină asupra primilor colonizatori?
Pentru a investiga, sunt în drum spre Malaezia.
Ce oraș uimitor.
Cosmopolita capitală, Kuala Lumpur.
Dar la câteva ore distanță există o lume complet diferită!
Un mic grup de oameni "agățati" de o viață tradițional.
Pot fi o relicvă a primei migrații la est de Africa?
Triburile Semang sunt considerate a fi populatia cea mai veche din Malaezia.
Arata diferit fata de ceilalti malaezieni.
Aceasta este o fața tipica malaeziana.
Puteți vedea ca au o piele mai luminoasa,
aproape ca in Asia de Est, in ce priveste aspectul.
Și aceasta este un barbat semang. Semang-ii au un aspect complet diferit.
Trăiesc în Malaezia, dar nu arata deloc ca restul populației:
au pielea mult mai întunecată.
Unii au mers atât de departe, incat au spus că au o aparență africana.
Mă întreb dacă aspectul lor ne spune ceva despre vechii lor strămoși.
Pădurile tropicale au disparut din jurul lor
și acum mulți lucreaza pe plantațiile de cauciuc și in taberele de cazare.
Dar sunt încă mândri de tradițiile lor de vanatori-culegatori.
Eu sunt foarte zgomotoasa.
Ei sunt foarte discreti.
Eu calc pe crengi și lucruri.
Excelent. Acum pot merge fara grija!
Bine!
Pana si fetele imi depasesc calitățile de vânătoare.
Peștii sunt prinsi sub această piatră, dand din coada cu disperare,
iar ei încerca sa-i prinda.
E mic!
Acum sunt sub apă, cautand pe sub pietre și insfacând peștii.
Și totul este doar distracție.
Scolaritele s-au bucurat cand au găsit un pic de mancare pe drum.
E foarte trist pentru că este un mod de viață
care nu cred ca va mai fi posibil pentru mult timp.
Dar cel mai revelator indiciu nu este stilul de viață al semang-ilor sau aspectul lor.
Este invizibil pentru ochiul liber, ascuns în ei.
Nemaipomenit, datorita ADN-ului lor
ar putea fi posibil de a trasa această prima mare călătorie prin Malaiezia.
Expertul genetician Stephen Oppenheimer a luat avionul din Oxford.
Rolul sau este de a ajuta revolutia povestii călătoriei noastre umane.
E ca intr-o poveste cu detectivi, în care ai un traseu foarte clar, pe care il poti vedea,
dar calauzele tradiționale urmeaza un traseu pe care nimeni nu-l vede.
Combinand genele si geografia,
Stephen a trasat o ruta din Africa, peste Marea Roșie
și în jurul tarmului Oceanului Indian.
Uitandu-se la ADN-ul semang-ilor,
Stephen speră să găsească dovezi ale migrației timpurii spre Australia.
Genetica este extraordinar de puternica asupra vechilor migrații
deoarece nu numai că poti urmări migrații foarte specifice,
dar poti, de asemenea, sa le datezi.
Stephen a cautat markerii genetici unici
care-i vor spune când au ajuns aici strămoșii semang-ilor.
De ce cand? Ei cred că sunt aici dintotdeauna.
-De acord cu ei. -Si tu? Erau aici acum 60.000 ani?
Strămoșii lor erau aici acum cel puțin 60.000. Bănuiesc că au venit mult, mult mai de mult.
E uimitor, pentru că dacă ei sunt aici de atât de demult,
dacă putem spune
că sunt aici cam de 60,000 ani,
înseamnă că sunt foarte aproape de valul de colonizare, nu-i așa?
Au fost o parte din el. Au fost în avangarda.
Sunt ca o colonie lăsata de-a lungul drumului
in timp ce avangarda avanseaza înspre Noua Guinee și Australia.
Este foarte frustrant că primele grupuri de familii avansând prin aceste noi meleaguri,
ne-au lasat atât de puține urme.
Dar genetica ne-a venit in ajutor.
Cercetarea lui Ștefan ne spune că strămoșii semang-ilor au fost probabil,
printre primii oameni moderni care au venit aici.
Și nu numai asta:
genetica sugerează că avangarda s-a miscat surprinzător de repede,
facand tot drumul din Africa pana in Malaiezia în doar câteva mii de ani.
Mai există și alte triburi care cred că au rădăcini străvechi.
Toate sunt ca niste ecouri îndepărtate ale primei migrații,
o călătorie care a început în Africa,
a continuat prin India
și în jurul coastei Malaieziei.
Dar au mers mai departe?
După Peninsula Malay, pamantul se termină,
transformandu-se într-o multime de insule.
Cu ajutorul unui program care modeleaza clima trecutului,
este posibil să te întorci în timp și sa vezi cum era harta cu mii de ani în urmă.
Dacă rulam programul climatic înapoi în timp, de-a lungul a zeci de mii de ani in trecut,
putem vedea că aceste insule încep să se uneasca
si o mulțime de insule care alcătuiesc in zilele noastre Malaiezia și Indonezia
se unesc si fac parte din continent.
Ar fi putut sa o ia prin Borneo fără să-si ude picioarele.
Atât de multe dovezi ar putea fi pierdute în mare.
Dar există ceva!
În timpul celui de al doilea război mondial, maiorul englez Tom Harrison
a fost parașutat în Borneo într-o misiune a forțelor speciale:
sa încurajeze triburile locale sa foloseasca vechea practica de vanatoare de capete
împotriva japonezilor.
După război, Harrison, un arheolog pasionat, a rămas aici...
...și a început investigarea legendarei pesteri Niah.
Am văzut poze ale marii peșteri de la Niah,
dar nimic nu te pregateste pentru cat de mare este.
Harrison a inceput o vasta excavare.
Bănuia că peștera a fost o casă perfecta pentru primii oameni.
Această parte a săpăturilor e cunoscuta sub numele de "Hell Trench" (Santul iadului).
Și sapand, este ușor de inteles de ce: devine brusc foarte calda și umeda.
Dar toate munca grea și disconfortul au dat roade,
deoarece arheologii au găsit ceva deosebit.
Este un craniu uman.
Când a fost găsit era spart în mai multe bucăți,
care apoi au fost atent repuse împreună, ca un puzzle.
Aceasta este partea de sus a craniului.
Este fără îndoială un om modern, are o frunte mare, bombata.
Craniul a fost datat ca avand 40.000 ani.
Cele mai vechi ramasite confirmate ale speciei noastre în Asia de Sud-Est.
Pestera Niah ne mai oferă un indiciu cu privire la modul în care acei oameni au supraviețuit
în mediul provocator din pădurile tropicale.
Daca avansezi putin mai in adâncul peșterii, devine mult mai rece și mai plăcută.
Este un loc ideal pentru vanatorii-culegatori ca sa isi aseze taberele,
de unde apoi pot pleca în pădure.
Dovezile arheologice arata că se întorceau cu o gamă largă de alimente pentru a le mânca,
de la maimuțe, porci și șopârle, la crustacee, cartofi și palmier sago.
Comparativ cu alte specii, suntem incredibil de adaptabili.
Pentru a supraviețui, noi oamenii vom mânca aproape orice.
Și ca dovada, în alt colț al peșterii se intampla ceva neobisnuit.
Am ajuns in timpul recoltarii ingredientului folosit ca delicatete chineză:
supa de cuib de pasăre.
E făcuta din cuiburile rarelor pasari swiftlets.
Astăzi, acești oameni sfideaza moartea încearcănd sa le adune.
Aceasta este ingeniozitate umană, nu-i așa?
Un dragut cuibusor de swiftlet. De abia fusese facut pe peretele peșterii.
Este facut din saliva.
Are gust de rasina sau ceva asemanator. E foarte ciudat.
Nu pot să cred că cineva vrea să faca supa din el.
Capacitatea de a supraviețui în pădurile tropicale
i-a ajutat pe oameni sa se răspândeasca in aceste insule.
Dar descoperirile din Flores sugerează ca ar mai fi putut exista si o altă provocare
pentru primii oameni moderni din această parte a lumii.
Jungla indoneziana este plina de viata.
Cuprinde animale de toate formele și dimensiunile,
unele mai prietenoase decât altele.
În fiecare an sunt descoperite noi specii, și jungla inca mai are secrete de dezvăluit.
Oricât de mult credem că știm despre celelalte creaturi cu care împărtășim planeta,
întotdeauna există surprize noi.
Astăzi pe Flores, localnicii încă mai spun povești despre creaturi umane ciudate,
ca despre casa-pestera a lui Ebu Gogo.
Aș vrea tare mult să știu mai multe despre povestea lui Ebu Gogo.
Dupa cum spun strămoșii noștri,
cu mult timp în urmă, Ebu Gogo traiau pe pamantul noastru, în satul nostru.
Cam prin secolul XV.
Erau oamenii? Adică, erau ca noi?
Aveau doua insusiri distinctive:
aratau ca maimuțele, dar ca si oamenii.
La corp erau scunzi, voinici.
Aveau parul lung pe cap și pe piept,
iar sânii femeilor erau mari și lungi. Cand mergeau isi aruncau sanii lungi peste umerii.
Dar nimeni nu a mai văzut nici macar unul in câteva sute de ani?
Au existat,
dar au fost eliminati de strămoșii noștri acum vreo șapte generații.
Au fost două motive pentru a-i elimina:
in primul rând, ne furau mancarea, iar în al doilea rând, ne răpeau copiii.
Sună ca miturile infricosatoare pe care le auzi peste tot.
Crezi sau nu, această poveste poate avea ceva adevărat in ea.
Arheologii au excavat în peștera de pe insula,
in cautarea urmelor acelor vechi oameni si au făcut o descoperire uimitoare.
La început, au crezut că au găsit scheletul unui copil.
Dar dupa ce au curățat oasele, si-au dat seama ca de fapt era un adult scund.
O creatura cu un corp mic, un creier mic,
un tip de om pe care nimeni nu-l mai văzuse vreodată.
Repede a devenit cunoscut ca "Hobbit".
Acesta este scheletul aceastei mici femei
pe care arheologii l-au găsit în peștera Liang Bua, de pe insula Flores.
Este foarte mică.
Când statea în picioare, avea aproximativ un metru inaltime.
Pare o combinație ciudată.
Unele parți arata ca ale noastre, dar în miniatură,
alte părți arata mai mult ca ale speciilor umane vechi.
Suntem încă nesiguri despre cine este vorba cu exactitate.
Cei mai mulți oameni cred chiar că face parte dintr-o specie diferită.
Deci, chiar ne face sa regândim ceea ce credem despre noi înșine
și ceea ce credem despre întreaga familie umană, de asemenea.
Hobbit-ul a influentat calatoria stramosilor nostrii?
Datarea oaselor arată că era aici
in timpul migrației strămoșilor noștri prin Indonezia.
Ce s-a întâmplat cu această rasă, cu aceasta populatie de oameni foarte mici?
Și ce s-ar fi întâmplat dacă ar fi supravietuit?
Nu știu ce au gândit despre Homo sapiens.
Dacă într-adevăr Ebu Gogo era vicios,
cel mai bine ar fi fost ca strămoșii sai să evite Flores.
Dar pentru a ajunge in Australia,
primii pionieri au trebuit să facă față celei mai mari provocari,
una care era acolo chiar si acum 60.000 ani:
mările profunde din jurul Australiei.
Am ajuns în Lombok,
una din sirul de insule indoneziene dinspre Australia.
Nimeni nu a găsit niciodată dovada unei barci din acele indepărtate timpuri.
Austriacul Robert Bednarik
a încercat sa vada ce fel de ambarcațiune ar fi putut construi strămoșii nostrii.
El construieste plute preistorice de peste un deceniu.
Filozofia lui este simpla:
plutele sunt facute cu uneltele și materialele disponibile primilor oameni.
Dar nu toate au avut succes.
Acesta este modelul cel mai primitiv pe care l-am construit până acum.
Acesta este cel mai primitiv? Nemaipomenit.
Dar este, de asemenea, si cea mai, sper eu, cea mai eficienta.
Si eu sper, pentru că am de gând să merg pe ea.
Robert a folosit ceva care era disponibil primilor indonezieni, ca și astăzi:
bambus.
Știm că erau inteligenti. Inteligenti ca si noi.
Dacă ne uităm în jur, putem spunem: "Bambusul arata nemaipomenit."
Adica, e un material nemaipomenit. Fără îndoială ca l-au folosit.
Vom încerca să traversam o mare deschisa, pana la insula următoare.
Nu-i nimic fata de distanța pana în Australia, dar e un excelent test al principiului.
Pluta este foarte proimitivă: fara carma, fara panze.
Și nimic care sa opreasca apa sa treaca prin ea.
Chiar megem pe mare cu asta?
Crede că suntem nebuni ca mergem cu pluta asta? Întreabă-l.
Da, nici o problemă.
-Nici o problema? -Nici o problema.
-Deci sunt pe mâini sigure? -Spune că depinde de vreme.
S-ar putea să fie furtună maine?
Nu putem spune nici "nu", nici "da".
Imi fac griji cu privire la soare.
Soarele e prea puternic.
El isi face griji cu privire la vant.
Și el isi face griji de curent si ca nu o sa putem ajunge acolo.
Ce cred de pluta in comparatie cu bărcile lor?
Nu, este ca atunci când barca...
-Da. -Da.
...isi pierde totul, motorul, totul.
-Cred că... -Crezi că se va răsturna?
-Ce? -Ca se poate răsturna?
Da.
Mesajul este clar:
nu contează cât de bine pregătiti suntem, natura ne va hotara soarta.
Pescarii nu vor sa participe la acest voiaj fără ajutorul misticului locale.
Cu toții trebuie să fim binecuvântati ca sa fim protejati împotriva spiritului mării.
Chiar si lansarea plutei este dificila. Este incredibil de grea.
E foarte grea și a fost nevoie de ceva efort ca s-o bagam în apă, dar am făcut-o.
Acum chiar avem o viteză buna.
-Ne îndreptăm în direcția cea bună? -Sper.
Pe o plută manevrată de vasle, suntem total la mila curenților,
la fel ca și strămoșii noștri.
Credem că la inceput curentul o să ne duca spre nord,
iar apoi, pe la jumătatea drumului, spre sud.
Deci, nu vom putea traversa in linie dreapta.
Și dacă greșim, vom ajunge în Oceanul Indian.
Ce ne poate spune Robert, conform GPS-ului care incontestabil nu este din Epoca Pietrei?
-Ne indreptam spre nord, Robert? -Excelent.
Deci am putea termina în 5 ore, dacă...
Nu, nu, nu, probabil ca acum suntem dusi de curent.
Asa e. Deci, crezi ca...
Suntem în larg, profitam de curentul din nord.
Deci, crezi că viteza buna pe care o avem acum se datoreaza curentului?
O parte a vitezei o datoram curentului, asa-i. Nu-mi vine sa cred c-o facem.
Stie cineva vreun cantec bun pentru vâslit?
Ce se întâmplă cu scaunul?
Mă face să mă întreb cum au traversatat marea in acele timpuri.
Poate ca niste famili care pescuiau au fost tarate in larg de curenții inselatori
și au ajuns în Australia din întâmplare.
Așa e mai bine.
Sau poate ca disperarea i-a împins pe unii să caute un noua insulă pe care sa trăiasca,
dar mă îndoiesc că a fost planificata.
Australia era mult dincolo de orizont.
Curenții isi schimba direcția acum?
-Nu stim. -Nu stim.
Se adaugă un element de emoție.
Este dificil sa te indrepti spre un punct anume.
La jumătatea drumului, totul pare destul de ușor.
Planul functioneaza perfect.
Dar după Sumbawa, apar probleme.
Brusc ma simt foarte mica într-un ocean foarte mare.
Destinația noastră este o plaja nisipoasa primitoare.
Dar la doar câteva sute de metri de locul sigur,
suntem prinși brusc de un contracurent, care ne impinge înapoi in mare.
Curentul ne plimba dintr-o parte în alta, împingandu-ne spre...
Drept în față e o plajă cu niste stanci mari.
Nu vorbesc indoneziană, dar imi spun ca o sa facem...
Plaja pe care o căutam este mult, mult mai departe.
Curentul tocmai ne-a impins langa acest promontoriu.
Am fost in dreptul acestui promontoriu apropiindu-ne de plaja.
Acum încercam să mergem roata, de cealaltă parte a promontoriului.
Acolo sunt promotorii masive. Începe să arate un pic cam urât.
Am inceput sa vâslim in zori, și acum începe să se întunece.
Dar, cat se vede cu ochii, e o linie de promotorii peste un recif de corali,
care ne impiedica "sa aterizam".
Echipajul este îngrijorat de reciful de corali continuu de aici
și daca trecem printre aceste recife, riscam sa le lovim.
Sunt foarte îngrijorata că vom fi spulberati de aceste promotorii.
Suntem foarte aproape.
Ești prea aproape de stânci?
Receptionat. Suntem prea aproape de stânci. Suntem prea aproape de promotorii.
Vom continua spre sud, în direcția in care am mers.
Pana la urma, gasim un loc liber în recif.
Am dovedit că este posibil să se traverseze marea deschisa pe o plută de bambus,
fără vele sau motor.
Dar a fost o experiență înfricoșătoare.
Chiar au putut-o face strămoșii noștri spre Australia?
Astăzi, e o traversare de aproape 500 km.
Am găsit un indiciu care ma face sa cred că au făcut-o și care sugerează chiar și când.
In rularea secvențelor schimbărilor climatice pentru această parte a lumii,
sunt deosebit de interesata de ceea ce s-a întâmplat în urmă, între anii 60 și 80.000,
pentru că aceasta e perioada in care credem ca au venit primii coloniști australieni.
Și se pare că există o remarcabilă fereastră de oportunitate.
Acum aproximativ 65.000 ani, nivelului mării scade cam cu 100 metri sub nivelul actual,
iar distanța dintre Timor și coasta de nord a Australiei se reduce la 153 km.
Acum 65.000 ani.
Oare aceasta ar putea fi șansa de a traversa marea spre Australia?
Ar fi un final frumos al acestui traseu sarac in probe
pe care l-am parcurs in intregime de-a lungul Indiei și Malaeziei,
dar care este doar o sugestie.
Pot găsi dovezi că asa s-a întâmplat?
Mă duc in mlaștinile din Teritoriile de Nord,
pentru că aici, în partea de nord, sper să găsesc indicii despre primiii australieni.
Sunt ușor nervoasa, Gabby, pentru că sunt crocodili în jur.
Sunt o mulţime.
In sezonul umed sunt peste tot.
-Suntem în siguranță în această barcă? -Da, suntem destul de in siguranta.
"Destul de in siguranta"?
Din acest moment Gabby și întreaga echipă de filmare a BBC se lasa în mâinile mele.
Usurel...
Să fii aici în sezonul umed, nu este ușor.
Acolo e un pește.
Dar în cele din urmă, pentru asta am venit.
Când cauti indicii atat de vechi, ele sunt puține și rare.
Dar această zonă din Australia este bogata în altfel de dovezi despre primii oameni.
Dovezi ale artei.
Asa știu arheologii.
Acesta este ocru. Ocru în stare naturală.
Formează aceste stanci de aici.
Arheologii au gasit în câteva adăposturi din stanca dîn Teritoriile de Nord ocru,
care a fost luat și folosit ca pigment.
S-au datat pigmenții, iar unii au aproape 60.000 ani.
Asta nu e mult timp după ce nivelul mării a fost cel mai scazut.
Intr-adevăr se pare ca oamenii au ajuns in Australia cam acum 60.000 ani.
Aceiași pigmenți sunt folositi si în prezent de artiștii australieni aborigeni
ca sa înregistreze poveștile poporului lor.
Sunt foarte dornica sa intalnesc unii dintre acesti artiști,
pentru a afla mai multe despre ce înseamnă arta lor pentru ei.
Am auzit de niste locuri indepărtate sacre
unde as putea găsi imagini despre povestea lor a creație.
Artistii Garry Djorlom și Wilfred Nawirridj
sunt de acord să mă ia intr-o excursie printre tufișuri.
Tot drumul caută orice le poate fi de folos.
Ce cauți, Wilfred?
Fire de iarbă: acestea le folosim pentru pensule ca sa facem linii fine.
Oh, da! Da. Peria este gata.
E foarte ciudat, pentru că eu ma uit în jur și văd peste tot doar plante, iar tu vezi mâncare.
Seamana cu opacul fructului pasiunii. Este ca un mic fruct al pasiunii.
Delicios.
Familiile lui Garry și ale lui Wilfred sunt stabile,
dar încă mai căuta hrană prin padure, la fel ca strămoșii lor.
Oh, e frumos.
-Este un loc special pentru tine? -Da, chiar este un loc special.
De-a lungul timpului bunicii mei au trait aici, in aceasta casa.
-Au trăit aici? -Au trait aici cu mult timp in urma.
Acum mult timp? Cu multe generații înaintea bunicilor?
De aici avem o priveliște frumoasă.
Dar pentru strămoșii lui Garry era un loc de observare a terenului:
observarea distanțelor și planificarea meselor.
Ca sa nu sufere de foame, mancau orice era comestibil.
Avem multa manacare aici.
Poporul meu vana canguri, wallaby de munte.
Acolo este un mic lac din care se poate bea.
Uneori trebuie sa fii atent, alteori trebuie sa ai burta rezistenta.
În cele din urmă, la intrarea într-un adăpost in stanca,
întâlnim prima piesă de artă straveche.
Ce frumoasa e!
Sunt atât de multe imagini, una deasupra celeilalte și înghesuite.
Sus, in colt, poti vedea un crocodil.
Da, da.
Toate pot fi mancate.
Asa e. Toate reprezintă animale care se pot mânca.
Mergeam prin imprejurimi si prindeam pesti, reptile.
Da.
Dar m-au adus aici pentru a vedea ce este mai sus pe deal, în adâncul acestor stanci.
E ca un labirint.
Ok.
-Ce imagine ciudata. Ce este? -Mama creatoare.
Aceasta femeia care tine mereu bebelusi, fiecare intr-un sac.
Asa este. Toti saculetii agățati de ea, au copii în ei?
Și de unde vine?
De peste mari. Femeia aceasta vine de departe.
Cultura noastra, ceremoniile noastre, toate vin de la mama noastra creatoare.
Asa ceva pastram, transmitand copiilor nostri.
Nemaipomenit.
În mod tradițional,
aborigenii australieni cred ca au fost facuti de creatorii care le-au făcut, de asemenea, si țara.
Dar aici, pe coasta de nord, ei cred ca mama lor creaționista a venit de pe mare.
Un ciudat ecou al povestii spuse de fosile, pietre și gene.
Cu toate acestea, oricat de puțin probabil pare,
descoperirile m-au convins că aborigenii australieni, ca si mine,
sunt descendenții acelui grup mic care a plecat din Africa.
Și care a ajuns in Australia acum aproximativ 60.000 de ani.
Ceea ce părea improbabil poate ca de fapt a fost una dintre primele noastre călătorii.
Am ajuns la capătul aceastei călătorii speciale.
Oamenii pe care i-am întâlnit pe drum m-au ajutat să înțeleg mai multe
despre caracteristicile umane esențiale pe care le împărtășim cu toții:
ingeniozitate, creativitate și adaptabilitate.
Și pentru mine, aborigenii australieni, în special,
par să aiba ceva care cred că mulți dintre noi simțim că l-am pierdut în sec. XXI:
legătura fizica și spirituală foarte intensa
cu peisajul și mediul.
A fost o călătorie de reconstituire a migrației
din Africa in Australia,
dar a fost si despre ceea ce înseamnă să fii cu adevărat om. VERDE
(: SDR :)